Gràcies als mitjans socials com Twitter, Facebook i Instagram, les persones i les organitzacions poden compartir continguts multimèdia amb audiències d’abast mundial. El conjunt d’aquestes publicacions ofereix un registre documental abundant de tota mena d’esdeveniments, des d’aniversaris fins a unes eleccions. Tanmateix, a diferència dels documents arxivístics tradicionals, que es transfereixen físicament als arxius, aquests continguts dels mitjans socials depenen de les polítiques i les infraestructures de les grans corporacions per a la seva preservació continuada. Internet té un nivell d’accés sense precedents, de manera que els arxius poden recollir sistemàticament les dades que hi ha a la xarxa per a l’arxiu web. Aquests arxius web proporcionen un context nou a aquests continguts, ja que en un context arxivístic estan disponibles per a la consulta a llarg termini, molt després que hagin desaparegut del lloc on s’havien publicat originalment. La preservació dels continguts web sovint es fa sense el permís del creador dels continguts, un fet que és més problemàtic quan la privacitat dels individus està en joc.
En aquest article s’examina la qüestió del consentiment en relació amb l’arxiu dels continguts dels mitjans socials. Es posa una atenció especial en la bibliografia de la recerca sobre la interacció persona-màquina (IPM) per buscar maneres d’abordar els problemes nous que planteja el consentiment a internet. Atès que actualment no hi ha solucions absolutes, calen més experimentació i altres pràctiques arxivístiques per garantir que les institucions de la memòria col·lectiva puguin dur a terme la seva missió social sense apropiar-se de documents que no els pertanyen i, per tant, sense exercir, encara que sigui de manera involuntària, una forma de violència representativa.
© 2001-2024 Fundación Dialnet · Todos los derechos reservados