Aquesta tesi doctoral estudia la variació lingüística a Solitud (1905), de Víctor Català/Caterina Albert i Paradís, i el tractament que ha rebut a les traduccions al castellà i a l’alemany. Hi ha dues traduccions al castellà, la primera, de Francisco Javier Garriga (1907) i la segona, de Basilio Losada (1986). Pel que fa a l’alemany, també s’han publicat dues traduccions, la primera d’Eberhard Vogel (1909) i la segona, la més recent de les quatre, de Petra Zickmann (2007). Es tracta d’un treball que es nodreix de diverses teories i enfocaments, la qual cosa permet treballar l’objecte d’estudi d’una manera més exhaustiva. Les quatre branques teòriques principals que fan de base d’aquesta recerca són: a) la variació lingüística dins de b) la traductologia ―malgrat que també es tenen en compte els altres models pertanyents als estudis lingüístics i sociolingüístics, els quals tenen molt pes en estudis d’aquest tipus―, c) l’estilística, i d) l’oralitat fictícia.
Aquesta recerca demostra que en el corpus estudiat la variació lingüística funciona com a recurs narratològic i té una funció específica en el text de partida, la qual es reprodueix pràcticament en la seva totalitat en les traduccions, malgrat que les estratègies que s’han aplicat en relació amb la variació lingüística siguin diferents. Les estratègies comprenen des de l’ús de l’estàndard per a tots els nivells de llengua del text fins a l’ús de marques de variació lingüística de la llengua meta.
© 2001-2024 Fundación Dialnet · Todos los derechos reservados